FÖRNUFT OCH KÄNSLA
Er son har anlänt från London.
-Far... -John...
Av mitt testamente lär du förstå att jag ärvde Norland på ett sätt-
-som förhindrar mig att dela egendomen mellan mina två familjer.
Därför är Norland till fullo ditt, enligt lagen.
Och jag är glad för din och Fannys skull.
Men din styvmor, min hustru, och mina döttrar får bara 500 pund per år.
Knappast tillräckligt att leva på. lngenting till flickornas hemgift.
-Du måste hjälpa dem. -Naturligtvis.
Det måste du lova mig att göra.
Det lovar jag, far. Jag lovar.
Hjälpa dem? Vad menar du?
Jag ger dem 3 000 pund. Räntan ger dem en extrainkomst.
l sådana här fall gör man hellre för mycket än för lite.
Han nämnde ingen speciell summa.
Vad sägs om 1 500 pund?
Vem hade hjälpt sina systrar hälften så mycket? Och de är ju halvsystrar.
-De kan näppeligen räkna med mer. -Frågan är vad du har råd med.
Är 100 pund i år till mamman bättre? Hellre det än 1 500 på ett bräde.
Lever hon mer än 15 år blir vi helt lurade.
Människor lever alltid i evigheter om de får livränta.
20 pund då och då fritar mig mer än tillräckligt från mitt löfte.
Din far menade säkert inte att du skulle ge dem pengar.
-De får ju 500 pund per år att dela på. -Vad mer kan fyra kvinnor behöva?
Ett minimalt hushålI, ingen vagn, få tjänstefolk och inget umgänge.
De får ett bekvämt liv.
De borde ge dig något.
Marianne? Kan du spela något annat?
Mamma har gråtit sen frukosten.
Något mindre sorgligt, kära du.
Jag har blivit gäst i mitt eget hus. Det är outhärdligt, Elinor.
-Vi har ingenstans att ta vägen. -John och Fanny kommer snart.
Ska jag hälsa dem välkomna? De gamarna!
Jag ska genast börja söka efter ett nytt hus.
Tills dess får vi stå ut med dem.
Snälla Margaret, kom ner nu. John och Fanny kommer strax.
Varför måste de bo på Norland? De har redan ett hus i London.
Hus går i arv från far till son, ej från far till dotter. Sån är lagen.
-Vi kan leka med din atlas där inne. -Den är inte min längre, utan deras.
Sätt er.
Vi söker efter ett nytt hus och kan bara behålla Thomas och Betsy.
Vi beklagar att vi måste lämna er.
Jag undrar bara hur lång tid det tar för dem att flytta ut.
-Hur är det med mrs Ferrars? -Min mor är alltid vid god hälsa.
Min bror Robert bor hos henne. Han är Londons populäraste ungkarl.
Han har egen barrouche,
Ni har två bröder, eller hur?
Ja, Edward är äldst. Mor är väldigt fäst vid honom.
Han lämnar snart Plymouth och har lovat att besöka oss.
-Om ni går med på det. -Käre John...
Det här är ditt hem nu.
-Fanny söker nyckeln till silvret. -Vad ska Fanny göra med silvret?
Hon ska väl räkna det. Vad gör du?
Till tjänarna. Var är Margaret? Hon blir allt svårare att hitta.
-Hon undslipper i alla fall Fanny. -Du har inte sagt något på en vecka.
Jo då. Jag har sagt "ja" och "nej".
God morgon, Fanny.
God morgon, miss Marianne.
Vad tyckte ni om silvret? Var det äkta?
-När kommer er bror? -Edward kommer imorgon.
Besöket blir kort. Miss Margaret vill kanske ge sitt rum till honom?
Utsikten därifrån är makalös och han ska se Norlands bästa sida.
-Varsågod och sitt. -Varsågod och sitt.
Var är miss Margaret? Jag börjar snart tvivla på hennes existens.
Förlåt oss, mr Ferrars. Min yngsta är lite blyg för främlingar.
Självklart. Jag är också blyg och kan inte urskulda mig som hon.
Vad tycker ni om er utsikt. mr Ferrars?
Den är utmärkt. Era stall är fina och mycket välskötta.
Stall? Från dina fönster ser man sjön.
Ett misstag förde mig till ett av familjens rum.
Nu har jag installerat mig i ett av gästrummen.
Te.
De är bortskämda. Margaret sitter bara i träd eller under möbler.
Jag har knappt hört ett hövligt ord från Marianne.
De har nyligen mist sin far, Fanny. Deras liv blir aldrig sig likt.
Det är ingen ursäkt.
Bibliotek.
-De flesta är utländska. -Jag ser det. Magnifikt...
Jag har aldrig tyckt om boklukten.
Det är måhända dammet. Jag hörde att du har planer för valnötsträden.
De ska fällas och ge plats åt ett grekiskt tempel.
Det låter intressant. Vill du visa mig platsen?
För dyrt. Och vi behöver inte fyra sovrum. Vi kan dela.
Det här då.
Vi har bara 500 pund om året.
Jag skickar fler förfrågningar i dag.
Förlåt att jag stör, men... Jag tror mig ha hittat det ni sökte.
Kan du inte komma fram? Vi har inte sett dig på hela dagen.
Vi måste utvidga. Mattocks hjälper er med anpassningen till våra tider.
-Åh, mrs Dashwood. Ursäkta mig men har ni möjligen en pålitlig atlas?
-Jag tror det. -Bra. Jag vill se var Nilen finns.
Enligt min syster ligger den i Sydamerika.
Nej! Nej, hon har helt fel.
Jag tror att den ligger i Belgien.
Knappast. Ni måste tänka på Volga.
-Volga som rinner upp i... -l Vladivostok och rinner ut i...
-Wimbledon. -Där kaffebönan kommer ifrån.
Nilens källa ligger i Abessinien.
Är det sant? Så intressant.
Marken gränsar till vårt gods och är ett mycket åtråvärt tillskott.
-Jag rider dit och talar med... -Gibson.
-Han säljer säkert mer än gärna. -Men begär nog mer än det är värt.
Gjorde jag illa er?
Tack. Förlåt mig.
Det var pappas älsklingsstycke.
Tack för all hjälp med Margaret. Hon är som förbytt sedan ni kom.
Jag trivs i hennes sällskap.
-Har hon visat er trädkojan? -lnte än.
-Skulle ni vilja göra mig den äran mrs Dashwood?
-Det är mycket vackert väder. -Med nöje.
-Margaret har alltid velat resa. -Hon ska på expedition till Kina.
Jag följer med som hennes betjänt. Fast jag blir behandlad mycket illa.
-Vilka blir då era uppgifter? -Fäktning, romservering, svabbning.
Vad ser ni fram emot?
Jag har alltid önskat mig ett lugnt liv.
Men mamma vill att jag utmärker mig som vad som helst.
Talare, politiker, ja, advokat, om jag får barrouche och fina bekanta.
Vad vill ni själv göra?
Jag har alltid föredragit kyrkan, men den är inte fin nog för mamma.
Hon föredrar armén. men den är för fin för mig,
-Vill ni bo i London? -Jag avskyr London.
Lantlivet är mitt ideal. Ett litet pastorat där jag kan göra gott-
-ha höns och hålla mycket korta predikningar.
Ni känner er sysslolös och onyttig. Föreställ er hur det förstärks-
-när man står helt utan hopp och inte kan välja något yrke.
Våra omständigheter är därför exakt desamma.
Frånsett att ni ärver en förmögenhet.
Vi kan inte ens förtjäna vår.
Margaret har måhända rätt... Sjöröveri är vår enda möjlighet.
Vad innebär "svabbning"?
"lngen Guds röst mildrade stormen, inget barmhärtigt ljus sken."
"Bortom all räddning förgick vi, var och en för sig."
"Men jag, omsluten av mer vatten, uppslukad av djupare sjö än han..."
"lngen Guds röst mildrade stormen, inget barmhärtigt ljus sken."
"Bortom all räddning förgick vi, var och en för sig."
Förnimmer ni inte hans förtvivlan? Försök igen.
"lngen Guds röst mildrade stormen, inget barmhärtigt ljus sken."
"Bortom all räddning förgick vi, var och en för sig."
Mamma!
Titta. Det här kom nyss.
"Jag erbjuder er bostad i Barton Cottage, närhelst ni behöver"...
-Det är min kusin John Middleton. -Elinor måste godkänna hyran.
-Har Elinor inte läst brevet? -Nej, jag hämtar henne.
Vi dröjer en smula.
Jag tror att Edward och Elinor har utformat ett tillägg.
Det vore grymt att skilja dem åt. Devonshire är så långt härifrån.
-Ogillar du hennes val? -lnte alls.
-Edward är mycket älskvärd. -Älskvärd, men...?
Något saknas. Han är för maklig. Som när han läste i går...!
Elinor har inte dina känslor.
Kan han älska henne? Kan själen mättas av så hövlig tillgivenhet?
Att älska är att brinna. Som Julia. Guinevere och Heloise.
-De fick alla patetiska slut. -Är det patetiskt att dö av kärlek?
-Vad kan väl vara härligare? -Romantiken skenar iväg med dig.
"Är kärlek en nyck, en känsla? Nej, den är odödlig som sanningen."
"Den är inte blomman som kastas när livets stjälk mist sin ungdom."
"Den gror där vatten inte rinner och löften inte bedrar dystra tankar."
Det är så synd att Edward inte har passion för läsning.
Du bad honom läsa. Sen gjorde du honom nervös.
Men i övrigt är du hjärtlig, så du måste gilla honom trots bristerna.
Jag förknippar honom med allt som är älskvärt och värdigt.
Vilka lovord!
Han får min odelade tillgivenhet när du säger att han blir min bror.
-Hur ska jag klara mig utan dig? -Utan mig?
Jag är säker på att du blir lycklig. Men lova att inte bo för långt bort.
-Det råder inget samförstånd om... -Älskar du honom?
Jag försöker inte förneka att jag högaktar honom och sätter...
...stort värde på honom. Jag tycker om honom.
Sätter värde? Tycker om? Använd de trista orden igen och jag går.
Tro gärna att mina känslor är starkare än så, men tro inte mer.
"Är kärlek en nyck, en känsla?"
-Eller en Ferrars? -Gå och lägg dig.
Jag försöker inte förneka att jag högaktar honom.
Att jag... sätter stort värde på honom.
Att jag tycker om honom.
Vi är så glada att ni bjöd in Edward till Norland.
Vi tycker så bra om honom.
Vi hoppas mycket. Mamma väntar sig mycket ifråga om hans yrkesval.
Och hans giftermål. Mamma vill att han och Robert blir bra gifta.
Hon vill väl att de gifter sig av kärlek?
Nog är kärlek bra, men hjärtat visar inte alltid den bästa vägen.
Ni förstår, Edward är den förbarmande typen som utfattiga kvinnor ber till gud om.
Och han sviker aldrig ett löfte. Det är han oförmögen till.
Men det blir hans ruin.
Jag är orolig för honom, för mamma drar in allt underhåll-
-om han planterar sina känslor i mindre ädel jord än han förtjänar.
Jag förstår precis vad ni menar.
Devonshire?
Min släkting sir John Middleton vill ge oss ett litet hus på hans ägor.
Han måste vara förmögen.
Han bor som änkling på Barton Park och erbjöd oss Barton Cottage.
Ett litet hus? Så trevligt. Ett litet hus är alltid trivsamt.
Ni reser väl inte före sommaren?
Vi kan inte längre missbruka er systers välvilja.
-Ni kommer väl och hälsar på oss Edward? -Jag skulle hemskt gärna vilja.
Mamma väntar på honom i London.
-Kom så snart ni kan Edward.br]Kom ihåg att ni alltid är välkommen.
-Kan ni inte ta med honom? -Vi har inte råd att hålla honom.
Han kanske kan göra nytta i köket. Förlåt mig.
Elinor... Jag måste få prata med er.
Det är en sak av stor vikt som jag måste...
...berätta för er angående min utbildning.
-Er utbildning? -Ja.
Den ägde rum, besynnerligt nog, i Plymouth.
-Känner ni till staden? -Plymouth? Nej.
Jag var där i fyra år.
På en skola ledd av en mr Pratt.
-Pratt...? -Just det. Pratt.
Och när jag var där...
Han hade en...har en...
Jag har letat överallt. Du behövs i London.
-Jag åker ju dit i eftermiddag. -Mamma vill att du åker omedelbart.
Ursäkta mig.
Edward lovade att ta med atlasen till Barton.
Jag slår vad om att han kommer med den om mindre än två veckor.
Käre Edward...
Hallå där!
Sir John...
Mina kära damer! Jag säger då det! Här är ni ju!
-Sir John, er stora godhet... -Säg inte mer! Tyst nu!
Det här är min kära svärmor mrs Jennings.
Ni måste vara mrs. Dashwood. Var er resa uthärdlig? Stackars er!
Varför tittade ni inte in till oss?
-Vi såg er köra förbi. -Jag bad John beställa fram vagnen.
-Hon kunde inte bärga sig. -Vi har så få gäster här ute.
Det känns som om jag redan kände er. bedårande små varelser.
-Ni äter på Barton Park varje dag. -Käre sir John. vi kan inte...
Vägra inte! Jag slår dövörat till. Jag insisterar!
Först måste vi finna oss till rätta. Ni ska ha stort tack.
Skicka upp betjänten efter vagnen när ni är klara. Adjö så länge.
Tacka inte.
Dina fötter är kalla.
Vad har du gjort? Man kan odla potatis på dig.
Det är kallt. Jag fryser.
Var kan Brandon vara? Bara han inte gjort hästen halt.
Överste Brandon är grevskapets mest eftertraktade ungkarl.
Han kommer att välja en av er. Han är i lämplig ålder för miss Dashwood.
Men hon verkar ha lämnat sitt hjärta i Sussex.
Jag har sett det. Jag tror mig ha nosat rätt på en hemlighet.
Du är bättre än min bästa jakthund.
Vad är han för en? Slaktare, bagare, ljusmakare? Jag tvingar det ur er.
-Det är hon hemskt bra på. -Här ute har vi inga hemligheter.
Vi behåller dem inte länge i alla fall.
-Han är säkert pastorsadjunkt. -Eller kanske en stilig löjtnant?
-Ge oss en ledtråd. Bär han uniform? -Han har inget yrke.
lnget yrke? Han är alltså gentleman.
-Du vet att det inte är någon. -Jo då. - Namnet börjar på F.
F? En lovande bokstav.
Foster? Forrest? Fotheringay? Featherty?
-Fortescue! -Fondant?
Får jag spela på ert piano, sir John?
Naturligtvis.
-Vi håller inte hårt på formerna. -Förlåt mig, sir John.
Jag säger då det! När hörde vi sång senast?
Brandon! Hälsa på våra vackra nya grannar.
Synd och skam att översten inte fick höra vår förtjusande sångfågel.
Ja, mycket synd.
Överste Brandon är min gode vän. Vi tjänstgjorde i Ostindien.
-Bättre karl finns inte i världen. -Har ni verkligen varit i Ostindien?
-Hur är det där? -Varmt.
Luften är full av kryddor.
Nu, miss Dashwood, är det er tur att underhålla oss.
Jag tror mig veta vilken tonart ni sjunger i.
F-dur!
Du har inte rätt att fritt vädra dina antaganden.
-Du sa det ju själv. -Jag har inte sagt något.
-De träffar honom när han kommer. -Man pratar inte om sådant.
-Alla andra gjorde det. -Mrs Jennings är inte "alla".
Jag tycker om henne. Hon pratar om saker. Det gör aldrig vi.
Det räcker, Margaret. Kan du inte säga något lämpligt, tala om vädret.
De måste ha vasstrån som räcker till en moseskorg.
Du vet väl vad man säger?
Att du har fått smak för ett visst sällskap. Och varför inte?
En man i sin bästa ålder. Hon kan skatta sig lycklig.
Marianne Dashwood tänker inte mer på mig än på er.
-Underskatta inte dig själv. -Desto bättre för henne.
Betuttad... Ett lysande parti.
-Han är rik och hon vacker. -Hur länge har ni känt översten?
Så länge jag har bott här. Och det är 15 år nu.
Hans gods ligger 6 km härifrån. Han och John är oskiljaktiga.
Han har varken fru eller barn. Han har ett tragiskt förflutet.
Han älskade en flicka, familjens skyddsling. De fick inte gifta sig.
-Varför inte? -Eliza var fattig.
När pappan fick veta det, blev hon utslängd och han skickad till armén.
Han hade gjort sig själv illa om det inte vore för John.
-Vad blev det av kvinnan? -Hon gick från man till man.
Hon försvann från alla fina kretsar.
När Brandon kom hem från lndien sökte han i evigheter-
-bara för att hitta henne döende på fattighuset.
En gång trodde jag att min dotter Charlotte kunde muntra upp honom.
Men se på honom nu! Så chevaleresk!
-Jag ska göra ett litet experiment. -Låt den stackars översten vara.
Alla friare behöver hjälp.
-Vi har inte hört er spela på länge. -Ni har en långt bättre pianist här.
Brandon delar ert musikintresse. Han är väldigt duktig på piano.
Ni kan nog lika många melankoliska melodier som miss Marianne.
Ni måste spela duett. Låt oss se dem sida vid sida.
Jag kan inga duetter. - Ursäkta mig, överste.
Aldrig lämnas man ifred. Visst är hyran låg, men villkoren är hårda.
Mrs Jennings enda tidsfördriv är att få andras döttrar gifta.
Det har kommit ett paket.
Titta!
Så löjligt! Vad skyddar en man från sånt tal, om inte ålder och sjukdom?
-Är Brandon sjuk, är jag döden nära. -Otroligt att du levt så länge.
-Hörde du honom inte tala om gikt? -"En lätt värk". sa han visst.
Edward sa att han skulle komma med den personligen.
"Det är en glädje att få återbörda atlasen till dess rättmätiga ägare."
"Affärer i London förhindrar mig att åtfölja den - det smärtar mig mest."
"Minnet av er vänlighet får tjäna som tröst och jag förblir"-
-"er trogne E.C. Ferrars."
-Varför kom han inte? -Han har mycket att göra.
-Varför kom han inte? -Du följer med ut på en promenad.
-Det blir regn. -Nej då.
Jag är rädd för att mrs Jennings har dåligt inflytande.
-Du måste sakna honom. Elinor. -Vi är inte förlovade. mamma.
-Men han älskar dig ju, det vet jag. -Jag är inte säker på hans känslor.
Men det vore ändå dumt att tro att det inte skulle möta några hinder-
-om han skulle gifta sig med en som inte har råd med socker.
-Men ditt hjärta måste säga dig.... -Det är bättre att använda huvudet.
-Det kan inte vara hälsosamt. -Jo då. Sluta klaga.
-Jag får hosta av det. -Det får du inte alls.
Det är härligt! Kom nu.
-Där borta finns det många kaniner. -Jag vill inte se några kaniner.
-Kan någon lycka överträffa det här? -Jag sa ju att det skulle bli regn.
-Där finns lite blå himmel. Kom! -Jag får inte springa.
Gjorde du dig illa?
-Jag kan inte gå. Spring efter hjälp. -Jag springer så snabbt jag kan.
Margaret!
Var inte rädd. Han är ofarlig.
-Har ni gjort er illa? -Bara fotleden.
Tillåter ni att jag undersöker om något är brutet?
Den är inte bruten.
Kan ni lägga armen om min hals?
Tillåt mig följa er hem.
Äntligen!
Hon föll! Och han bär henne.
Kära du... Har det hänt något?
Fotleden är stukad.
Jag tog mig friheten att känna efter och leden är oskadad.
-Hur ska jag kunna tacka er? -Det behövs inte.
-Vill ni inte slå er ner? -Jag vill inte lämna en våt fläck.
-Får jag se till patienten i morgon? -Vi ser fram emot det.
Jag ska följa er ut.
Margaret, ge herrn hans hatt.
-Hans namn! -Hans namn... Vem kan vi tacka?
John Willoughby från Allenham till er tjänst.
John Willoughby från Allenham...
En mycket imponerande herre.
-Han lyfte mig som vore jag ett löv. -Är han mänsklig?
-Säg till om det gör ont. -Hon känner ingen smärta.
Be Betsy om en kall kompress.
Snälla, säg ingenting viktigt.
-Visst formulerade han sig väl? -Mycket korrekt.
-Med inlevelse. kvickhet och känsla. -Och ekonomiskt. Högst tio ord.
-Byt om, annars blir du förkyld. -Vad bryr jag mig om förkylningar?
-Du får se när näsan svullnar upp. -Du har rätt. - Hjälp mig, Elinor.
Willoughby är åtråvärd. Marianne kan inte ha ensamrätt på alla män.
-Vad vet ni om mr Willoughby? -En hygglig skytt och djärv ryttare.
Vad har han för smak. lidelser och intressen?
-Han har en fin liten pointertik. -Var ligger Allenham, sir John?
Ett fint litet gods 5 km österöver. Han får ärva det efter en släkting.
Lady Allen heter hon.
Det är överste Brandon. Jag går ut och håller utkik.
Alla spanar efter Willoughby, va? lngen tänker på stackars Brandon.
Stig in.
God morgon, Brandon.
-Hur är det med invaliden? -Tack så mycket, överste.
Varför satsa på Willoughby, när ni redan gjort en så fin erövring?
Jag satsar inte på någon,
-Lady Allens brorson? -Han är arvinge och kommer årligen.
Han äger själv ett fint gods: Combe Magna i Somerset.
Ge honom inte till en yngre syster som drattar i backen.
Där är han ju. Kom, Brandon. Vi lämnar honom åt damerna.
Tack för att ni tittade in.
-Sir John och översten går. -Adjö. Tack för blommorna, överste.
-Hur står det till. överste? -Hur är det själv? De väntar på er.
-Mr Willoughby, återigen ett nöje. -Nöjet är helt på min sida.
-Miss Marianne blev inte förkyld? -Ni har fått veta vad jag heter.
Området kryllar av mina spioner. Ni kan ju inte gå ut i naturen...
-Då får naturen komma till er. -Så vackra.
-De är inte från växthuset. -Mina är inte de första, ser jag.
-De växte på en tjänstvillig äng. -Jag föredrar vilda blommor.
-Kan du ställa dem i vatten? -Vi är oerhört tacksamma.
Jag har sörjt husets ensamhet. Sen hörde jag det var uthyrt.
Mitt särskilda intresse förklarar min glädje över att få träffa er.
Slå er ner, mr Willoughby.
Vem läser Shakespeares sonetter?
-Marianne läser dem för oss. -Vilka är era favoriter?
Nummer 1 16 är utan tvekan min.
"Låt mig inte hindra två ärliga själar från att förenas."
"Den kärlek är inte äkta som förändras med förändringen"-
-"eller fogar sig efter det flyktiga för att fly."
-Hur är det sen? -"Nej, den är den fasta punkt..."
-"Som höjer sig över stormen..." -Är det "ovädret"?
Lustigt att ni läser dem. Jag bär dem alltid med mig.
Till i morgon, då.
Och mina fick-sonetter är era. En amulett mot framtida skador.
Adjö. Och tack.
Bra gjort, Marianne. Ni har betat av Shakespeare, Scott och all lyrik.
När du vet vad han tycker om natur och romantik, är samtalsämnena slut.
Jag bröt nog mot god ton när jag inte bara talade om väder och vägar.
Mr Willoughby kan inte tvivla på din entusiasm.
Varför skulle jag dölja min aktning?
-Vi vet bara så lite om honom. -Tid avgör inte mängden intimitet.
Vissa lär inte känna varandra på sju år, vissa redan efter sju dagar.
-Eller sju timmar, som i ditt fall. -Jag tycker mig redan känna honom.
Om mina känslor vore ytligare, kunde jag kanske dölja dem som du.
-Förlåt. Elinor. Det var inte... -Gör dig inget besvär, Marianne.
Jag förstår mig inte på henne.
Marianne...
-Är ni klar snart? -Nej. Ni får ha tålamod.
Du förvägrar oss inte oxkött och socker?
-Allt är dyrare än 10 pence/halvkilo. -Vill du att vi ska svälta?
Nej. Bara att vi inte äter oxkött.
Om mitt uppförande var olämpligt hade jag brytt mig om allt prat.
Efter alla näsvisa kommentarer. tvivlar du inte på ditt omdöme?
Är mrs Jennings ord bevis för det olämpliga, är alla alltid skyldiga.
God morgon, överste.
Miss Dashwood. Miss Marianne. Jag kommer för att bjuda er på något.
En picnic...
...till en utflykt på mina ägor i Delaford.
Om ni vill följa med oss på torsdag.
Mrs Jennings dotter och hennes make reser hit enkom för det.
Det gör vi gärna, överste.
Jag bjuder naturligtvis mr Willoughby också.
Jag kommer mycket gärna, överste.
Översten har bjudit oss till Delaford.
- Ni lär ha ett fint pianoforte. - Ett Broadwood Grand.
-Då kan jag spela för er alla! -Det ser vi fram emot.
-Er syster verkar mycket lycklig. -Marianne döljer inte sina känslor.
Hennes romantiska fördomar har en tendens att förakta konvenansen.
-Hon är helt ofördärvad. -För ofördärvad, i mitt tycke.
Ju snabbare hon lär känna livets allvar, desto bättre.
Jag kände en kvinna med samma impulsiva och ljuva läggning-
-som tvingades lära känna livets allvar närmare.
Det slutade med fördärv och förtvivlan.
Överste Brandons gräsmatta är som gjord för drakflygning.
Var rädd om de fina banden.
Döm om min förvåning när Charlotte och maken kom med kusin Lucy.
Den sista jag väntade mig att se.
Hon kom nog för att roa sig. En lyx hon annars inte förunnas.
Jag har ju inte sett er på länge.
Ditt listiga kryp! Det var Dashwoods hon ville träffa.
Hon har tjatat om dem hela tiden.
Vad tyckte du om dem? - Mamma har inte skrivit om något annat.
-Visst är de som hon beskrev dem? -lnte alls.
Nu är du oförskämd.
Han ska bli parlamentsledamot och allt lismande tröttar ut honom.
-Jag har aldrig sagt något sådant. -Mr Palmer är så lustig.
Där är han! Nu får du se. Charlotte.
God dag, mr Willoughby!
Hälsa på min dotter Charlotte och mr Palmer.
-Och vår släkting miss Lucy Steele. -Välkommen till vårt sällskap.
Får jag sitta bredvid er?
Jag längtar efter att få lära känna er. Jag har bara hört lovord.
Gärna det. Sir John och mrs Jennings har överdrivit. Jag gör er besviken.
Lovorden kom från en annan källa. En som inte brukar överdriva.
Vad kan det här vara?
Är överste Brandon här?
-Min häst! -Vad är det?
-Jag måste till London. -Omöjligt!
Vi klarar oss inte utan vår värd. Åk till London i morgon.
-Eller vänta tills vi kommer åter. -Jag får inte förlora en enda minut.
-Förlåt mig. -Jag hoppas inte det är allvarligt.
Det här var ytterst ovanligt.
-Bräcklighet, ditt namn är Brandon. -Vissa tål inte se andra roa sig.
Ni är elaka. Vi ska sakna överste Brandon.
Varför? Alla talar väl om honom. men glömmer att tala med honom.
Översten är respekterad på Barton Park.
-Vilket i sig säger allt. -Men Willoughby, då.
Seså, herr Näsvis. Jag känner nog till er och er skälmska läggning.
Avslöja vem er pojkvän är. Jag ska nog tvinga namnen ur er.
Jag äter upp min hatt om jag inte gift bort er med översten vid tetid.
-En sådan gifter man sig inte med. -Varför skulle ni ogilla honom?
Han hotade med regn när jag önskade fint väder.
Han har hittat fel på min vagn och vill inte köpa min bruna märr.
Men om det kan glädja er att veta-
-att jag i övrigt finner honom oförvitlig, så medger jag det.
l gengäld för så plågsam erkänsla får ni inte förvägra mig rätten-
-att avsky honom lika mycket som jag avgudar...
...detta hus.
-Jag har stora renoveringsplaner. -Det tillåter jag aldrig.
lnte en sten får fogas till dess murar.
Vore jag rik, hade jag rivit Combe Magna och byggt ett likadant hus.
-Mörkt och med osande eldstad? -l synnerhet en osande eldstad.
Då hade jag varit lika lycklig på Combe som jag är här.
Men detta hus har ett anspråk på min kärlek som inget annat hus delar.
Lova mig att aldrig ändra på det.
En ära att en så fin dam äventyrar sin dygd genom att följa mig ut.
-Precis så hade Elinor sagt. -Och hon hade haft rätt.
Miss Marianne. kan vi två talas vid i morgon? Ensamma?
-Vi är alltid ensamma, Willoughby. -Men det är...
Det är något visst som jag vill fråga om.
Naturligtvis. Jag frågar mamma om jag får stanna hemma från kyrkan.
Tack.
Då ses vi i morgon.
O, dygd...
...träng tyst och försiktigt in i alla hjärtan som i dag hör mig.
Går han ner på knä när han frågar henne?
De går alltid ner på knä.
Vad har hänt, kära du?
Willoughby? Vad är det?
Förlåt mig. Jag har skickats...
Lady Allen har utövat den rikes rätt gentemot en beroende släkting.
-Hon skickar mig till London. -Nu i dag?
Vilken besvikelse. Ert ärende håller väl er inte borta länge?
Det var snällt, men jag återvänder nog inte genast till Devonshire.
-Jag kommer bara en gång om året. -Kan ni vänta på vår inbjudan?
Mina åtaganden är sådana att... Jag vågar inte...
Det är dumt att tveka så här. Jag vill inte plåga mig längre.
Willoughby, kom tillbaka!
Be Betsy om en kopp te till Marianne.
-Vad är det som har hänt. min vän? -Fråga mig ingenting.
-De måste ha grälat. -Knappast.
Måhända ogillar lady Allen hans aktning för Marianne.
-Och så har hon hittat på det här. -Varför sa han då inte det?
-Det är inte likt Willoughby. -Vad misstänker du?
-Varför var han så skuldtyngd? -Har han bara spelat teater?
-Nej, han älskar henne helt säkert. -Så klart älskar han henne.
Har han lovat henne att återvända?
Fråga om han har friat.
Nej! Vi kan inte avtvinga Marianne ett förtroende.
Vi får lita på att hon anförtror sig åt oss när tiden är mogen.
Hans avsked var så lömskt dolskt.
Du tänker det värsta.
Jag har bara höga tankar om honom. Han förtjänar inget mindre.
Jag tycker mycket om Willoughby.
Mamma... Mamma!
Hon släppte inte in mig.
-Om det bara kunde sluta regna. -Om du bara kunde sluta.
Ni tog henne från mig, mr Palmer, och ni gjorde ett bra kap.
Nu har jag övertaget, för ni kan inte ge tillbaka henne.
Kom och spela kort, miss Marianne. Att se ut får inte tillbaka honom.
-Hon åt inget vid middagen. -Vi är alla lite sorgsna.
Kära miss Dashwood, nu kanske vi kan ha vårt... samtal.
-Vårt samtal? -Jag har länge velat fråga en sak.
Ni finner mig måhända näsvis. Men det är en besynnerlig fråga.
Om han bara åkt till Combe Magna. Vi bor bara en kilometer därifrån.
-Nästan nio. -Det kan inte vara så långt.
-Så långt? Det kan jag inte tro på. -Försök.
Fråga mig om vad som helst om det kan vara till någon hjälp.
Är ni överhuvudtaget bekant med er svägerskas mor mrs Ferrars?
Fannys mamma? Nej, jag har aldrig träffat henne.
Att jag frågar måste verka konstigt. Om jag bara vågade berätta...
Säger hon något om den berömde "Mr F". får du föra det vidare.
Vill ni ta en promenad med mig, miss Dashwood?
Jag visste inte att ni hade någon koppling till den familjen.
För tillfället är jag betydelselös för mrs Ferrars.
Men det kan komma en tid då vi är mycket intimt förbundna.
Vad menar ni?
Är ni förlovad med Fannys bror Robert?
Nej, jag har aldrig träffat honom.
Nej, med Edward.
Edward. Edward Ferrars?
Edward och jag har varit hemligt förlovade de senaste fem åren.
Jag förstår er förvåning.
Jag hade inte sagt det om jag inte visste att ni kan hålla tyst.
Edward skulle inte ha nåt emot att jag lät er veta. Han ser er som sin egen syster.
Förlåt, men vi kan omöjligen...
Vi kan omöjligen mena samma mr Ferrars.
Jo. l fyra år gick han i skola hos min farbror mr Pratt, i Plymouth.
-Har han aldrig talat om det? -Jo... jo, det har han nog.
Jag ville ogärna utan hans mors samtycke, men vår kärlek var stark.
Ni måste ha märkt hans förmåga att knyta kvinnor till sig.
Jag kan inte påstå att det inte har varit jobbigt.
Vi kan knappt träffas mer än två gånger om året.
-Ni verkar ur slag. Mår ni bra? -Alldeles utmärkt.
-Jag har väl inte förnärmat er? -Nu måste jag få veta vad du säger.
Jag lovar.
Vad kan ha fängslat er så mycket?
-Vi talade om Londons förströelser. -Hör du. Charlotte?
-Vi har kokat ihop en plan. -Världens bästa!
Jag åker snart till London. Och jag bjuder med dig, Lucy-
- och båda mrs Dashwood att följa med.
-Utmärkt! -London, är det inte fantastiskt!
-Får jag åka? -Du är för ung.
Vi bor i mitt hus i Chelsea och smakar på säsongens fröjder.
Får jag följa med?
-Visst blir det roligt, käre make? -Det var syftet med att åka hit.
-Vi kan omöjligen lämna vår mamma. -Hon klarar sig utan er.
-Naturligtvis gör hon det! -lnget hade glatt mig mer.
Jag vill inte veta av några nej. Vi tar i hand på det.
Om jag inte har gift bort er till Mickelsmäss, så är det då inte mitt fel.
Jag har aldrig känt sådan tacksamhet.
-Sover du? -Med dig i rummet?
Du kan inte vara så lugn som du verkar. Jag sover inte något i natt.
Vad pratade du och miss Steele om?
Inget av vikt.
Hur tror ni det är att bo ensam i mitt stora hus utan Charlotte?
Jag skrev till Edward, ännu vet jag inte hur ofta jag får träffa honom.
Det måste hållas hemligt. Han kan inte besöka mig.
Min enda tröst har varit hans trofasta tillgivenhet.
Ni kan skatta er lycklig som aldrig har behövt tvivla på hans kärlek.
Jag är svartsjuk av mig. Hade han talat mer om en särskild kvinna...
Men han har aldrig oroat mig i det avseendet.
Tänk så glad han blir när han hör att vi är vänner.
-Har ni saknat mig, Pigeon? -Mycket.
-Allt är väl som det ska vara? -Jo, men jag måste beställa kol.
Där är du ju, Pooter. Fortfarande vid liv, ser jag. - Te, Pigeon.
Ni ödslar inte med tiden. miss Marianne. Ge det till Pigeon.
Då är de förlovade. Er syster köper brudklänning här, sa mrs Jennings.
John och Fanny är i stan. Vi är tvingade att besöka dem.
Det var till grannhuset.
Sitt ner i två sekunder. Du gör mig nervös.
Åh, Elinor, det är Willoughby.
Det är han.
Ursäkta, överste.
Överste...
Så roligt att se er. Har ni varit i London hela tiden?
-men jag har hört rykten om...
Säg mig en gång för alla...
Är saken avgjord mellan er syster och mr Willoughby?
Även om ingen av dem har upplyst mig om deras förbindelse-
-så tvivlar jag inte på deras känslor för varandra.
Jag önskar er syster all tänkbar lycka.
Och att mr Willoughby gör sig förtjänt av henne.
Vad menar ni?
Förlåt mig...
Förlåt mig.
- Var är käre Edward, John? - Och vem är Edward?
Min broder, mr. Edward Ferrars.
Är det Ferrars med F?
Har det kommit några brev? Inga alls? Inga biljetter?
-Ni frågar inte efter brev. -Jag väntar ingen.
Jag har så få bekanta i stan.
Inte ett ord till om fläskbenet. Ni och Cartwright får reda ut det.
-Inga brev. -Oroa dig inte, kära du.
Det vackra vädret lockar ut många ryttare på landet.
Men kylan tvingar snart in dem i stan. Lita på det.
Så klart. Det tänkte jag inte på.
Och miss Dashwood kanske får hjärtsnörp, -
- för er svägerska skulle bjuda in den gäckande "Mr F" till balen i kväll.
Se er för, flickor. Hästarna har varit här.
Och nu börjar det regna. Följ mig.
Mamma! Det här är storslaget.
-Ser du någon som vi känner? -Nej. Men fråga mr Palmer.
-Ser du någon av våra bekanta? -Dessvärre.
Hur kan ni retas så? Där är mrs. John Dashwood.
Kom, kära ni.
Där är ni ju!
Gud, så varmt det är. Ni är inte ensam, hoppas jag?
John är och hämtar min bror.
Er bror? Jag säger då det. Det var goda nyheter.
Nu svimmar jag.
Angenämt, mrs Jennings. Tillåt mig presentera min svåger-
-mr Robert Ferrars.
Mina kära damer. äntligen träffas vi.
Ni måste vara den yngre brodern. Är inte mr Edward här?
- Miss Dashwood hade räknat med honom. - Han är alltför upptagen.
Och här finns ingen människa som gör hans närvaro värd besväret.
Vad sysslar unga män med nuförtiden? Har alla gömt sig?
I er brors frånvaro måste ni dansa med miss Dashwood.
Det vore mig en ära.
Miss Steele kan kanske överväga att reservera allemanden åt mig?
- Ni bor i Devonshire, miss Dashwood! - Ja.
-I ett litet hus? -Ja.
Jag är otroligt förtjust i små hus.
Om jag hade råd, skulle jag bygga ett.
Mr Willoughby....
-Hur står det till? -Tack. bra.
-Och med familjen? -Vi mår alla utmärkt, mr Willoughby.
Tack för att ni frågar så vänligt.
Willoughby!
Gode Gud, Willoughby...
Vill ni inte skaka hand med mig?
Hur står det till, miss Marianne?
Vad är det? Varför har ni inte besökt mig?
Har ni inte varit i London? Har ni inte fått mina brev?
Jag har med glädje tagit emot rapporterna som ni har skickat.
För guds skull, Willoughby, berätta nu vad som är fel.
Tack. Jag är oerhört tacksam.
Om ni ursäktar... Jag måste återgå till mitt sällskap.
Gå fram till honom. Tvinga honom att genast komma till mig.
Du måste härifrån.
-Känner du dem? -De är bekanta från landet.
Följ med, kära du.
Jag måste få prata med honom...
Herregud. Kom, kära du. Du behöver lite frisk luft.
Lucy! Vi måste gå.
Törs man drista sig till att föreslå att jag följer den unga damen hem?
Ni är mycket älskvärd.
Skickade hon verkligen biljetter till honom mitt i natten?
-Marianne, säg mig... -Fråga inte.
-Du har inget förtroende för mig. -Och det ska komma från dig?
-Jag har inget att berätta. -Ingen av oss har något att berätta.
Jag för att jag inget döljer och du för att du inget förmedlar.
Lady Charteris borde ha skurit ner på antalet gäster. Så varmt det var.
Jag är glad att vi gick tidigt.
Där ser man.
Kärleksgnabb går snabbt över. Brevet kommer att göra susen.
Jag måste gå. Hoppas han inte låter henne vänta mycket längre.
Det gör ont att se henne så sorgsen.
Vilket välkomnande jag fick av Edward's familj.
Ni sa inte hur vänlig er svägerska är. Och Robert är så älskvärd!
Det är kanske tur att ingen av dem känner till er förlovning.
"Fröken, jag kan för mitt liv inte förstå hur jag har förorättat er."
"Jag högaktar er familj, men har jag fått er att tro att jag kände mer"-
-"då förbannar jag mitt lättsinne."
"Mina känslor tillhör en annan"-
-"och jag beklagar att jag nu måste återsända era brev och er hårlock."
"Er evigt...etc. John Willoughby."
Kära du...
Bättre det än att han efter flera månader slog upp förlovningen.
Vi är inte förlovade.
Du skrev ju till honom. Då trodde jag att han gett dig något löfte.
-Han är inte så lumpen som du tror. -Sa han att han älskade dig?
Ja! Nej...aldrig rent ut. Det underförstods, men sas aldrig.
Ibland trodde jag det, men, nej. Han har inte brutit något löfte.
Han fick oss alla att tro att han älskade dig.
Det gjorde han! Han älskade mig som jag älskade honom.
Jag var tvungen att komma hit. Hur står det till, miss Marianne?
Stackars liten. Hon ser dålig ut. lnte undra på, det är alltför sant.
Jag fick veta av miss Morton-
-att han snart gifter sig med en miss Grey med 50 000 pund!
Då är han en usling som burit sig avskyvärt illa åt mot min väninna.
Jag hoppas ur djupet av min själ att hans hustru plågar livet ur honom.
Han är inte den ende unge man i världen som är värd att ha.
Och med ert söta ansikte ska ni aldrig sakna beundrare.
Det är bäst att hon får gråta ut ordentligt, en gång för alla.
Jag försöker hitta något att fresta henne med.
-Tycker hon om oliver? -Det vet jag faktiskt inte.
De var uppenbarligen inte förlovade.
Miss Grey har 50 000 pund. Marianne är i det närmaste medellös.
Hon kan inte ha räknat med det. Men jag sympatiserar med Marianne.
Hon förlorar sin ungdom och slutar som ungmö, som Elinor.
Vi bör överväga att bjuda in dem. Vi är ju trots allt släkt.
-Och far... -Älskling...
Jag hade hjärtans gärna gjort det... Jag har redan bjudit miss Steele.
Och vi kan inte beröva mrs Jennings alla hennes gäster.
Vi kan bjuda din syster nästa gång.
Och miss Steele får större glädje av din generositet - flickstackaren.
En lysande idé.
Överste Brandon är här.
-Tack för att ni kom. -Hur är det med er syster?
Hon måste hem. Palmer kör oss till Cleveland, en dagsresa från Barton.
-Tillåt mig föIja er därifrån. -Det var exakt vad jag hoppades på.
Marianne lider oerhört.
Det värsta är hennes idoga försök att urskulda mr Willoughby.
Kanske...
Får jag berätta någonting utifrån en sann önskan om att vara till nytta?
Har ni något att berätta om mr Willoughby?
När jag lämnade Barton i...
Nej, jag måste gå längre tillbaka.
Det förhåller sig otvivelaktigt så...
...att mrs Jennings har berättat om vissa händelser i mitt tidigare liv.
Om de tragiska följderna av min relation med en ung kvinna - Eliza.
Det är dock inte allmänt känt-
-att Eliza för tjugo år sedan, före sin död. födde ett oäkta barn.
Den okände fadern övergav dem.
På sin dödsbädd bönföll Eliza mig om att ta hand om barnet.
Jag hade i alla andra avseenden svikit henne och kunde inte vägra.
Jag tog hand om flickan, Beth, och placerade henne i en familj-
-där hon blev väl omhändertagen. Jag hälsade på så ofta jag kunde.
Hon växte upp och blev egensinnig.
Gud förlåte mig att jag gav henne för mycket frihet.
För snart ett år sen försvann hon.
Jag sökte efter henne, men i åtta månader fruktade jag det värsta.
Samma dag vi skulle ut på utflykt fick jag den första underrättelsen.
Hon...väntade barn.
Och uslingen som lämnat henne utan att säga vart han tog vägen...
Menar ni Willoughby?
lnnan jag mött honom, hade lady Allen hört allt och kastat ut honom.
-Han flydde till London. -Ja, han gav sig av utan förklaring.
Han var arvlös och riskerade att mista Combe Magna och alla pengar.
Så han övergav Marianne-
-till fördel för miss Grey och hennes 50 000 pund.
Är Beth kvar i London?
Hon valde att åka ut på landet för att föda.
Jag hade inte besvärat er om jag inte fullt och fast trodde-
-att det med tiden kanske kunde dämpa er systers sorg.
Jag har beskrivit mr Willoughby som den värsta vällusting.
Sen har jag hört från lady Allen att han tänkte fria den där dagen.
Så jag kan inte förneka att han hade hederliga avsikter.
Jag är säker på att han hade gift sig med henne.
-Om det inte hade varit... -För pengarna.
-Var det rätt att berätta det? -NaturIigtvis.
Oberoende av hans forna handlingar och vad han gör nu-
-kan du vara säker på att han älskade dig.
Men inte tillräckligt mycket.
Inte tillräckligt mycket...
Här är en som kan muntra upp er.
Hur mår er kära syster? Stackars liten.
Jag vet inte vad jag hade gjort om en man visade mig så lite respekt.
Hur trivs ni hos John och Fanny?
Jag har aldrig varit så lycklig. Er svägerska verkar tycka om mig.
-Men ni anar inte vad som har hänt. -Nej.
Jag blev presenterad för Edwards mor igår. Hon var mer än artig.
Jag har ännu inte träffat Edward, men det får jag nog göra snart.
Det är en mr. Edward Ferrars här för att träffa er miss Dashwood.
Be honom stiga in.
Så roligt att se er. Ni känner givetvis miss Steele.
-Hur står det till, miss Steele? -Bara bra, mr Ferrars.
-Slå er ner, jag ber. -Tack.
Att se mig här måste förvåna er. Ni trodde att jag var hos er syster.
Jag hämtar Marianne. Hon blir besviken om hon inte får träffa er.
-Äntligen hittade ni oss. -Mitt besök har dröjt pinsamt länge.
-Ni är blek. Ni är inte opasslig? -Tänk inte på mig. Elinor är frisk.
-Det får räcka för oss båda. -Ja. Och hur trivs ni i London?
lnte alls. Att se er är enda glädjen hittills. - lnte sant. Elinor?
-Varför kom ni inte tidigare? -Jag var upptagen på annat håll.
Var då, när ni kan träffa goda vänner som vi?
Ni tror kanske att unga män aldrig håller sina löften?
Edward är den mest osjälviske jag någonsin träffat.
Edward, ska ni inte sätta er? Hjälp mig övertala honom.
-Ursäkta. Jag måste gå. -Ni kom ju precis!
Jag har ett viktigt ärende åt Fanny.
Då vill ni kanske följa mig tillbaka till er systers hus?
Det vore mig en ära.
-Varför bad du honom inte stanna? -Han måste ha haft sina skäl.
Ja, din kylighet. Om jag vore Edward, skulle jag tro att du inte var intresserad alls.
Miss Marianne såg dålig ut. Så nu fruktar jag att jag inte blir gift.
Nonsens. Du kommer att gifta dig mycket bättre än någon av Dashwood-flickorna.
Jag har ingen hemgift.
De egenskaper som uppväger det har ni i överflöd.
Det hade inte förvånat mig om ni blev gift långt över förväntan.
Jag önskar att det blev så.
Det finns en ung man...
Är han rik och av god härkomst?
Bådadera. Men hans familj motsätter sig garanterat ett giftermål.
De lämnar sitt samtycke så fort de får träffa er.
Det är en stor hemlighet.
Jag har inte sagt något av rädsla för att det blir upptäckt.
-Jag är diskretionen själv. -Om jag vågade berätta...
Jag kan förvissa er om att jag är tyst som graven.
Försvinn!
Sluta nu!
Vilken uppståndelse! Edward Ferrars, han som jag brukade pika er för, -
-har i fem år varit förlovad med Lucy Steele.
Modern kräver att förlovningen bryts för att han inte ska göras arvlös.
Men han vägrar att bryta sitt löfte. Han har stått fast vid det-
-och ärver inte ett vitten. Allt går oåterkalleligen till mr Robert.
Jag måste hitta Lucy. Er svägerskas raseri drev henne till hysteri.
Hur länge har du vetat det?
-Sen den kvällen hos mrs Jennings. -Varför har du inte sagt något?
Lucy berättade det i förtroende.
Men Edward älskar dig!
-Han försökte berätta om Lucy. -Henne kan han inte gifta sig med.
Ska han behandla henne värre än Willoughby behandlat dig?
-lnte heller ta en han inte älskar. -Han avgav löftet för många år sen.
Även om han bär på ånger, är han glad över att stå fast vid sitt ord.
Även om det är förtrollande att tro att ens lycka beror på en människa-
-så är det inte alltid möjligt. Vi måste acceptera.
Edward gifter sig med Lucy, och du och jag åker hem.
Alltid resignation och accepterande.
Alltid klokhet, ära och plikt.
Elinor. var är dina känslor?
Vad vet du om mina känslor? Du känner bara ditt eget lidande.
l veckor har detta pressat mig utan att jag kunnat prata med någon,
Påtvingat mig av den som med sina krav grusade mina förhoppningar.
Jag stod ut med hennes fröjd, medveten om att jag aldrig kommer att få Edward.
Utan mitt tystnadslöfte hade jag kunnat visa upp ett krossat hjärta!
Jag hörde att mr Ferrars förlorade pengarna på grund av förlovningen.
-Är jag rätt underrättad? Är det så? -Det är det.
-Är ni bekant med mr Ferrars? -Nej, vi har aldrig träffats.
Men jag känner allt för väl den grymhet...
...den okloka grymhet som ligger i att försöka skilja unga älskande.
Jag har ett förslag som gör att han och miss Steele genast kan gifta sig.
Då han står er familj så nära, vill ni kanske nämna det för honom?
Han blir säkert själaglad om han får höra det från er själv.
Det tror jag inte.
Hans uppförande har bevisat att han är stolt. l ordets bästa bemärkelse.
Jag är säker på att det här är rätt sätt.
Tack för ert snabba svar på mitt brev.
Jag blev glad över att få det.
Gud vet vad ni tänker om mig.
-Jag har ingen rätt att yttra mig... -Jag har goda nyheter.
Slå er ner.
-Ni känner till överste Brandon. -Namnet är bekant.
Överste Brandon bad mig hälsa, att eftersom ni gärna vill bli präst-
-så erbjuder han er med nöje pastoratet på hans gods i Delaford-
-i hopp om att ni och miss Steele då kan gifta er.
-Överste Brandon? -Ja.
Som bevis på hans medkänsla över den grymma situation ni är i.
Ger överste Brandon mig ett pastorat?
Kan det vara möjligt?
Era egna släktingars ovänlighet gör er häpen över andras vänlighet.
Nej. lnte över er.
Jag inser att jag har er att tacka för allt.
Jag vill ge uttryck för det, men är ingen talare...
Ni har fel. Det är huvudsakligen er egen förtjänst.
Överste Brandon måste vara en man med stort anseende.
Vänligare och bättre människa finns inte.
Får jag fråga varför översten inte berättade det själv?
Jag tror att han tyckte det var bättre att överlåta det åt en vän.
Er vänskap har varit den mest betydelsefulla i mitt liv.
Den kommer alltid att finnas där.
Förlåt mig.
Ni infriar era löften. Det är viktigare än något annat.
Jag önskar att ni båda blir lyckliga.
Vilken tur för dem att hitta ett pastorat så nära Barton.
Då kan ni träffas ofta.
Jag har aldrig tyckt så illa om någon som mr Willoughby.
Vi ser hans vidriga hus från kullen! Jag ber Jackson plantera höga träd.
Det kommer inte på fråga.
Jag hörde att miss Greys brudklänning var otroligt fin...
Mrs Bunting! Vi är i desperat behov av te.
Hon har inte andats sen vi åkte. Vi borde kommit hem på annat sätt.
Det fanns inget annat sätt, sa du. Jag går en sväng. En stunds frid.
-Jag tror det blir regn. -Det blir inte regn.
-Det säger du jämt, sen regnar det. -Jag stannar i närheten av huset.
Vi är så stolta över lille Thomas. Hans far är så duktig med honom.
Där är ni ju. Kom och hälsa på lille Thomas.
Jag ser inte Marianne.
Den kärlek är inte äkta som förändras med förändringen-
-eller fogar sig efter det flyktiga för att fly.
O, nej, den är den fasta punkt-
-som höjer sig över stormen och aldrig skakas.
Willoughby...
Marianne?
-Hon är genomvåt när hon kommer. -Tack för att du påpekar det.
Var inte orolig, miss Dashwood.[bbr]Brandon hittar henne.
Vi kan alla gissa vart hon har gått.
Hon är oskadd. men vi måste värma henne.
Det finns en brasa i mitt rum. Skynda er!
Jag tror att Marianne behöver läkarhjälp.
Ni sliter ut er. Hon repar sig nog efter några dagar i sängen.
Lita på Harris, överste. Bättre läkare finns inte.
-Hur lyder er diagnos? -En oväntat allvarlig infektion.
-Ni bör genast få ert barn härifrån. -Mrs Bunting!
Miss Dashwood ... Jag är hemskt ledsen.
-Om ni vill det, så stannar jag. -Det var snällt. mr Palmer.
Men överste Brandon och doktor Harris tar hand om oss.
Tack för all er hjälp.
Det går inte så bra som jag kunde önska.
Vad kan jag göra?
-Ni har redan gjort så mycket. -En uppgift, annars blir jag galen.
Hon hade varit lugnare om hennes mamma var här.
Jag måste hämta mer laudanum.
Jag kan inte låtsas att er systers tillstånd inte är hemskt allvarligt.
Ni måste förbereda er.
Jag skyndar mig tillbaka.
Marianne...
Marianne, du måste försöka...
Marianne...
Du måste försöka...
Jag kan inte... Jag kan inte leva utan dig.
Jag har försökt stå ut med allt annat, jag ska försöka...
Men kära...
...älskade Marianne...
...lämna mig inte ensam.
Elinor...
Mamma...
Hon är utom fara. Hon är utom fara.
-Var är Elinor? -Här.
Jag är här, kära du.
Överste Brandon...
Tack.
Han är inte så stilig som Willoughby, men ser mer sympatisk ut.
Willoughby hade alltid en glimt i ögat som jag ibland inte tyckte om.
"Ringare är ej jorden som ingen förlust sörjer."
"Ty vad som på en plats faller förs av strömmen till en ny plats."
"Och inget förloras utan att åter finnas"-
-"av den som söker."
-Ska vi fortsätta i morgon? -Nej, för jag måste åka bort.
-Bort? Vart då? -Det kan jag inte berätta.
Det är en hemlighet.
Ni blir väl inte borta länge?
Där.
Det var där jag föll och såg Willoughby första gången.
Stackars Willoughby. Han kommer alltid att sakna dig.
Betyder det att han hade varit lycklig om han hade valt mig?
Då hade han haft en hustru som han älskade, men inga pengar-
-och hade kanske snart satt plånbokens krav högt över hjärtats.
Är hans saknad hälften så plågsam som min, så lider han tillräckligt.
Jämför du ditt uppförande med hans?
Jag jämför det med vad det borde ha varit. Jag jämför det med ditt.
Jag har hämtat oxfiléerna, frun.
Oxkött är mycket billigare i Exeter. För övrigt så är det till Marianne.
-Var det mycket folk i Exeter? -Ja.
Mrs Braintree sa att miss Pothington hade fått ett nytt slaganfall.
Miss Murden var tvungen att sparka Coles på grund av hans drickande.
Och mr Ferrars har gift sig. Men det vet ni så klart.
Vem har sagt det?
Jag såg mrs Ferrars, f.d. miss Lucy Steele, och herrn vid värdshuset.
Jag såg att det var miss Steele, så jag hälsade.
Hon frågade efter er alla, speciellt miss Dashwood.
Hon bad mig hälsa och sa att de skulle skicka en bit av tårtan.
-Verkade mrs Ferrars må bra? -Ja, hon sa sig vara mycket nöjd.
Och hon har alltid varit vänlig, så jag önskade henne lycka till.
Tack, Thomas.
-Vad är det, Thomas? -Jag vet inte, men det är tungt.
"Jag fann ett som ryms i salongen. När jag kommer, räknar jag med"-
-"att ni har lärt er det bifogade. Er vän Christopher Brandon."
Det passar perfekt.
Varsågod, miss Marianne.
Hämta lite te, Betsy.
-Han måste tycka bra om dig. -Det är inte bara till mig.
Nu kommer överste Brandon.
-Jag tror inte att det är översten. -Jo, han skrev att han kommer i dag.
Edward!
Det är Edward!
Lugn. Vi måste vara lugna.
Mr Ferrars är här, frun.
Edward ... så roligt att se dig.
- Jag hoppas ni alla mår bra. - Tack. Vi mår alla mycket bra.
Vi har haft mycket fint väder. Det har vi ju.
Det gläder mig att höra. Vägarna var mycket...torra.
Jag önskar er all lycka, Edward.
Mrs Ferrars mår bra, hoppas jag?
Jovars...tack.
Är mrs Ferrars i det nya pastoratet?
Nej...min mamma är i stan.
Jag menade mrs Edward Ferrars.
Har ni inte hört det?
Ni måste mena min bror... mrs Robert Ferrars.
Mrs Robert Ferrars?
Jag fick ett brev från miss Steele-
-eller rättare, från mrs Ferrars, i vilket hon underrättade mig om-
-att hon hade riktat sina känslor mot min bror Robert.
De verkar ha umgåtts mycket i London.
Med tanke på min nya belägenhet tyckte jag inte det var mer än rätt-
-att lösa henne från vår förlovning.
De gifte sig i förra veckan och är nu i Plymouth.
Då är ni...
...inte gift?
Nej.
Elinor... Jag mötte Lucy när jag var mycket ung.
Om jag hade haft ett yrke, hade jag inte drabbats av så fåniga känslor.
Jag uppförde mig fel, men jag var säker på att ni bara kände vänskap-
-och att jag ensam satte mitt hjärta på spel.
Jag har inga förväntningar, utan vill bara säga, nu när jag kan...
Att mitt hjärta är och alltid kommer att vara...
...ert.
-Han sitter bredvid henne. -Vad mer?
Berätta!
Han går ner på knä!
Text: Thomas Jansson. lFT Ripped by Ingolf 2004